Розбита ваза
У суботу після обіду подружжя Маркова зібралося в гості. Дітей вони залишали вдома одних, тому мама, швидко помивши посуд, сказала:
- Будьте розумниками, хлопці, не балуйтесь! - Показуючи на тендітну вазу, вона додала: - Дивіться, вазу не розбийте! Мишко, постав її краще на шафу, а то ненароком штовхнете стіл, і вона впаде.
- Мамо, хай вона постоїть тут! – попросив Вова. - Так гарніше!
- Не розіб'ємо! – запевнив Мишко. Батьки пішли. Мишко зачинив за ними двері на ключ і хотів щось сказати, але Віра випередила його:
- Давайте пограємось у збори! Діти погодилися.
- Сідайте! - скомандував Мишко. - Ти, Вітю, будеш регентом, а я - проповідником.
- А ми з Вовою – хор! - Розставляючи табуретки, сказала Віра.
– Ми всі будемо хор! – поправив Мишко. - Проповідник теж може співати у хорі.
Копіюючи богослужіння, на яке вони постійно ходили з батьками, діти помолилися, заспівали свій улюблений псалом "Бог любить малих горобців".
Потім на середину кімнати вийшов Мишко з Біблією в руках і, наслідуючи проповідника, сказав:
- Я прочитаю шістнадцятий вірш із третього розділу Євангелія Івана: "Бо так полюбив Бог світ, що віддав Сина Свого єдинородного, щоб кожен, хто вірує в Нього, не загинув, але мав життя вічне".
Мишко закрив Біблію і поклав її на стіл.
- Бог любить усіх людей, хоча вони дуже багато грішать, - продовжив він. - Щоб ми не загинули, Бог послав у світ Свого Сина, Ісуса Христа. Він ні в чому не був винен, але Його розіп'яли за наші гріхи. Ісус узяв нашу провину на Себе... - Мишко трохи помовчав і, не знаючи, що ще сказати, закінчив: - Амінь.
- Амінь! - дружно відповіли "збори".
- Давайте заспіваємо "Господь, я бідне дитя", - запропонувала Віра.
Вони заспівали гімн, помолилися, і не встигли "збори" розійтися, як Вова вигукнув:
- А тепер давайте грати в жмурки! Він зав'язав Миші очі, і гра почалася.
- Чуре, в іншу кімнату не виходити! – попередив Мишко.
Широко розставивши руки, він повільно йшов у куток, звідки долинав легкий шерех. Там, стиснувшись у грудочку, сиділа Віра. Вона сподівалася, що Мишко її не виявить. Але він, обмацавши стінку, швидко опустив руки прямо їй на голову.
Віра не розгубилася і пірнула під стіл. Мишко метнувся за нею. Виповзаючи з іншого боку, Віра зачепила за ніжку стола... Стіл хитнувся. Ваза перекинулася. Не встигли діти схаменутися, як вона впала на підлогу і з дзвоном розбилася.
Віра скрикнула і з жахом затиснула рота руками.
– Хто розбив вазу? - закричав Мишко, зриваючи пов'язку з очей.
– Вона! – моментально показав Вітя на Віру.
- Ох і потрапить тобі від тата!
- Навіщо ти під стіл полізла?
Віра заплакала. Їй було шкода і себе, і вазу. Вона знала, що й цього вечора, як завжди, тато збере всіх дітей і питатиме, що вони зробили поганого за день. Звичайно, за вазу він не похвалить... Вітя зібрав уламки і сказав:
- Ти, Мишко, теж винен! Потрібно було поставити вазу на шафу, як мама казала!
Діти розбрелися по кутках. У хаті стало тихо.
"Хто ж таки винен? - знову і знову питав себе Мишко. - Звичайно, Віра, тому що вона штовхнула стіл. Тепер тато її покарає... - зітхнув він, шкодуючи сестричку. - А що, якщо взяти всю провину на себе?"
Суперечливі бажання боролися в серці Миші: "Якщо скажу, що я винен, мене покарають. А за що? Адже не я розбив вазу!"
Він хотів погодитися з останньою думкою, як раптом згадав слова, які сам говорив кілька хвилин тому, що Ісус узяв на Себе чужу провину.
Мишко рішуче підняв голову:
- Не плач, Віро! Я беру свою провину на себе! Діти здивовано переглянулись. Такого ніколи не було! Як це взяти провину Віри на себе?
- Хіба так можна? - схлипнула Віра. - Я ж винна, а не ти!
- Ну і що! Ісус теж не був винний, а помер за нас на хресті.
- А чому це ти маєш узяти її провину? – перебив Вітя. - Може, я також хочу!
- Але ж не ти, а я не послухався маму!
- Ісус Христос теж не вчинив жодного зла. Він просто взяв на Себе гріхи всіх людей і все! Віра, я також хочу взяти твою провину на себе!
- Значить, ти обманюватимеш?! - Запитав Мишко. - Тато спитає, хто розбив вазу, а ти що відповиш?
Про це Вітя зовсім не подумав. Виявляється, взяти провину іншого на себе не так просто.
- А ти що скажеш? - у якомусь збентеженні поставив Вітя те саме запитання Мишкові.
– Скажу, що винен. Адже я справді не послухався маму. А Віра нехай мовчить, та й годі.
Віра перестала плакати. У її душі також відбувалася нелегка боротьба. Зізнатися – страшно, а промовчати – все одно що обдурити.
- Ні, я розповім усе, як було! - рішуче сказала вона. - Адже я штовхнула стіл, і ваза впала...
У цей час у двері постукали батьки. Мишко відкрив їм і повернувся до зали, де, не ворухнувшись, сиділи Вітя, Вова та Віра.
Тато з мамою здивувалися незвичайній тиші та пройшли слідом за сином.
- Що ви все так засмутилися? - усміхнувся батько. Діти мовчали.
- Щось трапилося? - Запитала мама.
- Вазу розбили... - зізнався Мишко. - Я винен, бо...
- Ні, тату, це я винна! - Не дала домовити йому Віра.
- Мишко, поясни, будь ласка, як усе сталося і хто ж насправді винен? - звернувся батько до старшого сина.
Мишкові довелося розповісти, як вони грали в жмурки і розбили вазу.
- Вибач, мамо, що я не послухався тебе...
Тато підвівся і деякий час мовчки ходив по кімнаті. Він не впізнавав своїх дітей. Провинившись, вони зазвичай довго сперечалися, і важко було знайти винного. Але сьогодні у них відбулася дивовижна зміна.
- Звичайно, вазу шкода, - з розстановкою промовив тато. - Але для нас із мамою дорого те, що ви не обманюєте, не звалюєте вину один на одного. О, якби ви так робили завжди!
Тато посміхнувся, і діти зрозуміли, що сьогодні нікого не покарають.
24.10.2023
|
|
|
|
Досвідчений конструктор
Якось Колі пощастило поїхати з батьком за покупками. В універмазі, у відділі іграшок, він зупинився і захоплено прошепотів:
- Тату, подивися, який літак! На вітрині, на самому видному місці, стояв білий лайнер.
- Купи його мені! – попросив Коля. Батько уважно подивився на літак, потім на сина і пообіцяв:
- Добре. Ми купимо його тобі на Різдво. Згоден?
...Неправда – це гріх
Завжди радісна та товариська, Лариса була улюбленицею не лише у своїй родині. Любили її та сусідські діти. Ларисі виповнилося вже п'ять років, і вона виконувала відповідальну роботу в будинку - доглядала двох молодших братиків. У старших теж були важливі справи. Вони допомагали по господарству, доглядали свиней і корову, мили посуд, підлогу, підмітали двір. А Лариса цілими днями грала, розв...
Прийшла осінь
Ка-ар! Доброго дня! Ми з вами так давно не зустрічалися! Ка-ар!Ка-ар! Стільки нового й цікавого я хочу вам розповісти! Ка-ар! У нашому будинку № 38 відбулося стільки важливого, що я просто не можу стриматися. Ка-ар! Почну з початку: дівчинка Надя, яка живе у квартирі № 5, цієї осені пішла до школи. Її мама Валентина купила величезний букет квітів для першої вчительки, а для Наді – багато ...
Привітне щеня
Чому під час зустрічі люди тиснуть один одному руки? Це тепер є танки, гармати та бомби. А раніше люди воювали камінням та палицями. І якщо зустрічалися миролюбні, то один із них показував іншій долоню: ...
Нове серце
Тіма ріс у християнській сім'ї. Він мав двох молодших братів і одну маленьку сестричку. Богобоязлива мати виховувала їх у страху Божому, навчала любити Господа та один одного. Отець Тіми сидів у в'язниці за те, що був пресвітером церкви і навчав людей жити за євангелією.
Тімі виповнилося вже шість років, і він старанно допомагав мамі по дому. Коли ж вона йшла кудись, він нагля...
Недільна школа
Швидко минув тиждень. Знову настала неділя. Валентина Іванівна зазвичай недільними ранками прокидалася так само рано, як і в будні. Але оскільки її діти і чоловік ще спали, вона використовувала час для особистої молитви, а також для того, щоб ще раз обміркувати, що має розповідати дітям у недільній школі. Сьогодні вона підготувала тему: «Про чуда Ісуса». Їй хотілося, щоб діти розпов...
Надії настрою
Надя прокинулася у чудовому настрої. Яскраво світило сонечко, а з вулиці долинав веселий сміх дітлахів. Ох, і набігається вона сьогодні із подружками! Тут тато сказав, що дочку час зводити до зубного лік...
Cила молитви
Боря вже вільно читав і писав. Особливу радість доставляло йому читання християнських книг. Він щодня читав Євангеліє і знав багато біблійних історій. Мріяв Боря поїхати в далекі країни, полазити по високих горах, пополювати на тигра чи ведмедя.
Одного разу до них в гості приїхав татів друг - місіонер. Він багато років жив в Гренландії серед ескімосів. Разом з ними йому доводилося тул...
Нелегка перемога
Тепле літо непомітно змінилося восени. На вулиці стало холодно та сиро. Густий, білий, як молоко, туман повис над землею. Не чути стало ні співу птахів, ні крику півнів. Лише зрідка то тут, то там лунали дзвінкі голоси – діти йшли до школи.
- Аня! Почекай-і-і! - гукнула Олена подругу. Дівчатка привіталися.
- Ну, і туман сьогодні! - із захопленням промовила Аня.
...