Перемога Віктора
Як тільки пролунав дзвінок, школа ожила. Вона наповнилася гомоном дитячих голосів, дзвінким сміхом та шумом. Дітлахи снували коридором, класами, шкільним двором. Наставали літні канікули, і дітям не терпілося поділитися своїми бажаннями, планами. Хлопчики, мов горобці, збираючись купками, жваво обговорювали свої проблеми. Третьокласники стовпилися довкола Сергія, старости класу.
- Хлопці, знаєте що? - з таємничим виглядом сказав він. - У червні ми гратимемо у війну з хлопчиками сусідньої школи. Сьогодні після уроків будуть збори – це мені вожатий сказав.
- А мені ця гра не подобається, - сказав Альоша. - Я не буду грати.
- Я теж не гратиму. Ми з татом поїдемо до села, – повідомив Костя.
- Тоді і я не гратиму, - підтримав друзів третій хлопчик.
- Хлопці, ви щось не те кажете! - обурився Сергій. - Це ж не просто гра, а змагання. Потрібно ж честь школи захищати! А ви... що, злякалися?
Невже й справді не гратимете? - звернувся він до інших.
Ті, перезираючись, не хотіли говорити своєї думки, бо дотримувалися більшості.
- Цікаво, Вітя гратиме чи ні? - Згадав Альоша про свого друга.
- Де він? Потрібно спитати в нього! – зашуміли хлопці та вирушили на пошуки однокласника.
Цей спритний чорноокий хлопчик з'явився у їхньому класі півроку тому. Хлопці якось одразу полюбили Віктора за веселий характер, чесність, винахідливість і, самі того не помічаючи, частенько прислухалися до його думки і навіть наслідували його.
Хлопчики знайшли Віктора в коридорі та обступили його.
- Вітек, ти гратимеш з нами у війну? - Запитав Сергій.
– Ні.
- А чому? - почулося з усіх боків. - Скажи чому?
– Тато каже, що це погана гра. А він завжди каже правильно. Я з татом дружу і намагаюся його слухати, - спокійно відповів Віктор.
Смілива відповідь викликала в одних хлопців сміх, в інших – схвалення. Загорілася спекотна суперечка. Одні були на боці Віктора і не хотіли грати у війну, інші ж насміхалися, називали його «баптистом» і стверджували, що він просто боїться і не хоче грати.
Дзвінок перервав гучну суперечку, і хлопці побігли до класу.
Після уроків, коли прийшов вожатий, хлопці вже мали багато запитань. Майбутня гра зацікавила всіх.
Вожатий, пояснивши перебіг змагань, сказав:
- Хлопчики, ви познайомилися з правилами гри, і я прошу тих, хто братиме участь у ній, підняти руку. Усі, за винятком Віктора, підняли руку.
- А тепер вам треба вибрати командира. Кого ви пропонуєте?
– Віктора! Віктора! – дружно закричали хлопці.
- Вітаю, Вікторе! - сказав вожатий, коли хлопці заспокоїлися. - Виправдай же надану тобі довіру!
Віктор, трохи зніяковівши, підвівся.
- Ви ж знаєте, що у війну я не гратиму, - твердо сказав він. - Я навіть руку не піднімав, навіщо мене командиром вибираєте?
- Як, взагалі не гратимеш? - здивувався вожатий. - А чому? Ти можеш пояснити?
- Можу. Папа каже, що битися, а тим більше вбивати людей, – великий гріх. Ісус навчає нас любити ворогів, любити один одного. Я хочу чинити так, як Він мене вчить, – просто пояснив Віктор.
- Ну що ж, доведеться вибрати іншого командира, коли Віктор не хоче, - звернувся вожатий до хлопчиків. - Тут потрібний той, хто не боїться.
Дорогою Віктор міркував про розмову. Трохи прикро було, що ніхто з однокласників не підтримав його та ще й вожатий принизив перед усіма, сказавши, що він просто боїться. Тепер Вікторові хотілося знати, чи схвалить його тато?
Радістю наповнилося серце батька, коли він почув про правильний і сміливий вчинок сина.
- Молодець, Вітю! Ти добре зробив, що не посоромився висловити своє переконання перед усіма. Якщо навіть тебе не підтримали друзі і ти залишився сам, все одно – це перемога!
24.10.2023
|
|
|
|
Чи дізнається?
Купила мама синові костюмчик, з накладними кишенями, з блискавками. Напрасувала і відправила одного погуляти: треба ж людину привчати до самостійності.
Брехня
Владику! - Покликала мама одного разу. - Сходи в магазин за олією. Владик любив свою маму і відразу слухняно вискочив надвір.
Магазин був недалеко, і Владик міг би хвилин через десять повернутися, але дорогою він зустрів товаришів. Вони грали на галявині, і Владик приєднався до них. Він так захопився грою, що забув кудись і навіщо йшов. І тільки баштовий годинник, пробивши шість разів...
Баласт
Сашко прочитав книгу про мореплавців, і йому дуже захотілося поговорити з татом про те, що він дізнався.
Сашко дочекався, коли батько прийшов із роботи, і після вечері одразу ж підсів до нього:
- Тату, скажи, що таке баласт?
Батько трохи помовчав, подумав, а потім сказав:
– Баласт – це вантаж, яким наповнюють трюм корабля. Якщо корабель не буд...
Молитва Еммі
Маленькій Еммі було всього чотири роки, а для неї Ісус уже став саме її Ісусом. Так, вона вже звернулася до Нього в щирій молитві, визнала перед Ним усі свої гріхи (знаєте, адже малята теж грішать) і попросила Його простити її, оселитися в її серденьку і стати її особистим Спасителем. Ісус точно виконав прохання маленької дівчинки, як і обіцяв! Він став таким реальним для неї, нем...
Сила молитви
Боря вже вільно читав та писав. Особливу радість приносило йому читання християнських книг. Він щодня читав Євангеліє і знав багато біблійних історій. Мріяв Боря поїхати в далекі країни, полазити високими горами, пополювати на тигра чи ведмедя.
Якось до них у гості приїхав татовий друг – місіонер. Він багато років жив у Гренландії серед ескімосів. Разом з ними йому доводилося ту...
Прощення
Петя Меркулов любив ходити до Романових, де росло троє спритних і невгамовних хлопчиків. У дворі вони щодня збиралися хлопці десяти-дванадцяти років, і вони весело проводили час. Нерідко між ними спалахували бійки, і тоді втручався хтось із старших і охолоджував запал запалу.
Двір у Романових великий, місця всім вистачало, тож тут днями пропадала майже половина сільських дітлахів.
...Дзвони
Таня та Аліна поверталися додому з недільної школи. Завжди весела та жива, Аліна сьогодні була нудною та задумливою. Низько опустивши голову, вона йшла мовчки, не зважаючи на подругу. Такої поведінки Таня терпіти не могла, тому вона так сильно штовхнула плечем свою супутницю, що та хитнулась і мало не впала.
- Що трапилося? - Злякано вигукнула Аліна, хапаючись за руку Тані.
...
Злодюжка
Весело перестрибуючи через калюжі, Вася поспішав додому. Сьогодні він, як завжди, піде на пошту, де працює його тато. Там Васі завжди було цікаво. В одному з кабінетів монотонно стукав телеграфний апарат. То тут, то там дзвонило безліч телефонів, приходили і йшли люди, отримуючи та надсилаючи переклади, посилки, телеграми. А ще щодня великою машиною привозили багато листів, газет і журналів.
Дихай! Чи не дихай?
Прийшов Сергій до лікаря, а той почав його слухати через трубочку: чи добре дихає, чи не застудився?
Боря вже вільно читав і писав. Особливу радість доставляло йому читання християнських книг. Він щодня читав Євангеліє і знав багато біблійних історій. Мріяв Боря поїхати в далекі країни, полазити по високих горах, пополювати на тигра чи ведмедя. Одного разу до них в гості приїхав татів друг - місіонер. Він багато років жив в Гренландії серед ескімосів. Разом з ними йому доводилося тул...Cила молитви